משנה תורה - ספר זרעים - הלכות שמיטה ויובל - הכול
פרק א ב ג ד ה ו ז ח ט י יא יב יג

## הלכות שמיטה ויובל פרק ט

א מצות עשה להשמיט המלווה בשביעית, שנאמר "שמוט כל בעל משה ידו" (דברים טו,ב); והתובע חוב שעברה עליו שביעית--עבר על לא תעשה, שנאמר "לא ייגוש את ריעהו" (שם).

ב אין שמיטת כספים נוהגת מן התורה בשביעית, אלא בזמן שהיובל נוהג שיש שם שמיטת קרקע--שהרי ישוב הקרקע לבעליו בלא כסף; ודבר זה, קבלה הוא: אמרו חכמים, בזמן שאתה משמיט קרקע--אתה משמיט כספים בכל מקום, בין בארץ בין בחוצה לארץ; ובזמן שאין שם שמיטת קרקע--אין אתה משמיט כספים בשביעית, אפילו בארץ.

ג ומדברי סופרים שתהא שמיטת כספים נוהגת בזמן הזה בכל מקום, ואף על פי שאין היובל נוהג--כדי שלא תשתכח תורת השמטת כספים מישראל.

ד אין שביעית משמטת כספים אלא בסופה--שנאמר "מקץ שבע שנים, תעשה שמיטה. וזה, דבר השמיטה--שמוט . . ." (דברים טו,א-ב), ושם הוא אומר "מקץ שבע שנים, במועד שנת השמיטה--בחג הסוכות" (דברים לא,י): מה שם אחר שבע, אף השמטת כספים אחר שבע.

ה לפיכך המלווה את חברו בשביעית עצמה, גובה חובו כל השנה; וכשתשקע חמה בלילי ראש השנה של מוצאי שביעית, אבד החוב. [ה] שחט את הפרה, וחלקה על דעת שהיום ראש השנה של מוצאי שביעית, ונתעבר אלול, ונמצא אותו היום סוף שביעית--אבדו הדמים, שהרי עברה שביעית על החוב.

ו שביעית משמטת את המלווה; ואפילו מלווה שבשטר שיש בו אחריות נכסים, הרי זה משמיט. ואם סיים לו שדה בהלוואתו, אינו משמיט. והשביעית משמטת את השבועה, שנאמר "לא ייגוש" (דברים טו,ב)--מכל מקום, לא לשלם ולא להישבע.

ז במה דברים אמורים, בשבועת הדיינין, וכל כיוצא בה מדברים שאם יודה בהן, שביעית משמטת; אבל שבועת השומרין והשותפין, וכיוצא בהן משבועות שאם יודה ישלם--הרי זה יישבע אחר השמיטה.

ח הלווהו ותבעו וכפר בו, והגיעה שמיטה והוא בכפירתו, והודה אחר שעברה שביעית, או שבאו עליו עדים אחר השביעית--אין השביעית משמטת.

ט המלווה את חברו, וקבע לו זמן לעשר שנים--אינו משמיט: אף על פי שהוא בא לידי "לא ייגוש" (דברים טו,ב), הרי הוא עתה אינו יכול לנגוש. התנה עימו שלא יתבענו, שביעית משמטת.

י המלווה את חברו, והתנה עימו שלא תשמטנו שביעית--הרי זה נשמט, שאינו יכול לבטל דין השביעית. התנה עימו שלא ישמיט הוא חוב זה, ואפילו בשביעית--תנאו קיים: שכל תנאי שבממון קיים; ונמצא זה חייב עצמו בממון שלא חייבה אותו תורה בו, שהוא חייב.

יא הקפת החנות, אינה נשמטת; ואם עשה אותה מלווה, נשמטת. שכר שכיר, אינו נשמט; ואם זקפו עליו מלווה, הרי זה נשמט. [יב] קנסות של האונס, והמפתה, והמוציא שם רע--אינם נשמטין; ואם זקפן במלווה, נשמטין. ומאימתיי נזקפין במלווה, משעת העמדה בדין.

יב [יג] המגרש את אשתו קודם השמיטה, אין כתובתה נשמטת; ואם פגמה אותה, או זקפתה עליו במלווה--נשמטת.

יג [יד] המלווה על המשכון, אינו משמיט--והוא, שיהיה החוב כנגד המשכון; ואם היה יתר, משמיט היתר על המשכון.

יד [טו] המוסר שטרותיו לבית דין, ואמר להם אתם גבו לי חובי זה--אינו נשמט: שנאמר "ואשר יהיה לך את אחיך" (דברים טו,ג), וזה בית דין תובעין אותו. וכן בית דין שחתכו את הדין, וכתבו איש פלוני אתה חייב ליתן לזה כך וכך--אינו נשמט: שזה כגבוי הוא, וכאילו בא לידו; ואינו כמלווה.

טו [טז] כשראה הילל הזקן שנמנעו העם מלהלוות זה את זה, ועוברין על הכתוב בתורה "הישמר לך פן יהיה דבר . . ." (דברים טו,ט), התקין פרוזבול, כדי שלא יישמט החוב עד שילוו זה את זה. ואין הפרוזבול מועיל אלא בשמיטת כספים בזמן הזה, שהיא מדברי סופרים; אבל שמיטה של תורה, אין הפרוזבול מועיל בה.

טז [יז] אין כותבין פרוזבול אלא בית דין חכמים גדולים ביותר, כבית דינו של רבי אמי ורבי אסי--שהן ראויין להפקיע ממון בני אדם; אבל שאר בתי דינין, אין כותבין.

יז [יח] זה הוא גופו של פרוזבול--מוסר אני לכם פלוני ופלוני הדיינין שבמקום פלוני, שכל חוב שיש לי, שאגבנו כל זמן שארצה; והדיינין חותמין מלמטן, או העדים.

יח [יט] אין כותבין פרוזבול, אלא על הקרקע; אם אין קרקע ללווה--מזכה לו המלווה כל שהוא בתוך שדהו, אפילו קלח של כרוב. השאילו מקום לתנור או לכירה, כותבין עליו פרוזבול; הייתה לו שדה ממושכנת, כותבין עליה פרוזבול. [כ] וכותבין לאיש על נכסי אשתו, וליתומים על נכסי אפיטרופין.

יט אין לו קרקע, ולערב יש לו קרקע--כותבין עליה פרוזבול. היה לו חוב על חברו, ויש לחברו קרקע--הואיל והוא תחת שיעבודו, כותב עליו פרוזבול.

כ [כא] אחד שלווה מחמישה, צריכים פרוזבול לכל אחד ואחד; וחמישה שלוו מאחד, דייו פרוזבול אחד לכולן. [כב] כתב הפרוזבול תחילה, ואחר כך הלווה--אינו מועיל, אלא משמיט: עד שיכתוב הפרוזבול אחר שהלווה. נמצאת אומר שכל מלווה הקודמת לפרוזבול, אינה נשמטת בפרוזבול זה; ואם הפרוזבול קודם את המלווה, הרי זו נשמטת. [כג] לפיכך פרוזבול המוקדם כשר, והמאוחר פסול.

כא כיצד: כתב הפרוזבול בניסן, והקדים זמנו מאדר--כשר: שהרי הורע כוחו, שאינו משמיט אלא עד אדר. אבל אם איחר זמנו, וכתבו מאייר--פסול: שהרי מייפה כוחו, שהוא אינו משמיט עד אייר שלא כדין--שאין דינו שלא ישמיט אלא עד ניסן, בשעת מסירת הדברים לבית דין.

כב [כד] המוציא שטר חוב אחר שביעית, ואין עימו פרוזבול--אבד חובו. ואם אמר היה לי, ואבד--נאמן: שמזמן הסכנה ואילך, בעל חוב גובה שלא בפרוזבול. ולא עוד, אלא כשיביא בעל חוב את שטרו, או כשיבוא לתבוע במלווה על פה--אומרים לנתבע שלם לו; ואם טען הנתבע ואמר, איה פרוזבול שלו--אומרים לתובע, היה לך פרוזבול ואבד: אם אמר כן היה, נאמן; ואם הודה שלא כתב פרוזבול, אבד חובו. והיתומים, אינן צריכין פרוזבול.

כג [כה] הוציא פרוזבול, וטען הנתבע ואמר מלווה זו שהוא תובע אחר פרוזבול זה הייתה, והתובע אומר קודם פרוזבול הייתה--התובע נאמן: שאילו אמר היה לי ואבד--נאמן, ואף על פי שאין אנו יודעין זמן הפרוזבול שאבד.

כד [כו] טען הנתבע ואמר, מלווה יש לו אצלי, והתובע אומר לא כי, אלא הקפת החנות היא שאינה נשמטת שהרי לא זקפתיה מלווה--הרי זה נאמן: שאם ירצה יאמר מלווה הייתה, ופרוזבול היה לי ואבד--שכיון שתיקנו חכמים פרוזבול, חזקה היא שאין אדם מניח דבר מותר ואוכל דבר אסור.

כה [כז] תלמידי חכמים שהלוו זה את זה, ומסר דבריו לתלמידים, ואמר מוסר אני לכם שכל חוב שיש לי שאגבנו כל זמן שארצה--אינו צריך לכתוב פרוזבול: מפני שהן יודעים שהשמטת כספים בזמן הזה מדבריהם, ובדברים בלבד היא נדחית.

כו [כח] כל המחזיר חוב שעברה עליו שביעית, רוח חכמים נוחה הימנו. וצריך המלווה לומר למחזיר, משמיט אני וכבר נפטרת ממני: אומר לו אף על פי כן, רצוני שתקבל--יקבל ממנו, שנאמר "לא ייגוש" (דברים טו,ב) והרי לא נגש. ולא יאמר לו בחובי, אני נותן לך; אלא יאמר לו שלי הם, ובמתנה אני נותן לך.

כז [כט] החזיר לו חובו, ולא אמר לו כן--מסבב עימו בדברים, עד שיאמר לו שלי הם ובמתנה נתתים לך; ואם לא אמר, לא יקבל ממנו--אלא ייטול מעותיו, וילך לו.

כח [ל] מי שנמנע מלהלוות את חברו קודם השמיטה, שמא יתאחר החוב אצלו ויישמט--עבר בלא תעשה, שנאמר "הישמר לך . . ." (דברים טו,ט). וחטא גדול הוא--שהרי הזהירה תורה עליו בשני לאוין, שנאמר "הישמר לך פן . . ." (שם): וכל מקום שנאמר הישמר, או פן, או אל--הרי זו מצות לא תעשה. והתורה הקפידה על מחשבה רעה זו, וקראה אותו "בלייעל" (שם); והרי הוסיף הכתוב להזהיר ולצוות שלא יימנע אלא ייתן, שנאמר "נתון תיתן לו, ולא יירע לבבך בתיתך לו . . ." (דברים טו,י); והבטיח הקדוש ברוך הוא בשכר מצוה זו בעולם הזה, שנאמר "כי בגלל הדבר הזה, יברכך ה'" (שם).

משנה תורה - ספר זרעים - הלכות שמיטה ויובל - הכול
פרק א ב ג ד ה ו ז ח ט י יא יב יג

יש לך שאלה או הערה? נא לכתוב לנו!