משנה תורה - ספר הפלאה - הלכות נדרים - הכול
פרק א ב ג ד ה ו ז ח ט י יא יב יג

## הלכות נדרים פרק י

א הנודר או הנשבע שאיני טועם היום, אינו אסור אלא עד שתחשך; שאיני טועם יום אחד, אסור מעת לעת משעת נדרו. לפיכך הנודר שאינו טועם היום--אף על פי שהוא מותר משתחשך, לא יאכל משתחשך עד שיישאל לחכם: גזירה--שמא יישבע פעם אחרת יום אחד ויאכל משתחשך, שהרי אין כל העם יודעין הפרש שבין זה לזה.

ב נדר שאיני טועם יום--הרי זה ספק, ואסור מעת לעת כאומר יום אחד; ואם אכל אחר שחשיכה, אינו לוקה. שאיני טועם שבת זו--הרי זה אסור בשאר ימי השבת וביום השבת, והרי הוא מותר מאחד בשבת; שאיני טועם שבת אחת--הרי זה אסור שבעת ימים, מעת לעת. אמר שבת סתם, ולא פירש לא אחת ולא זו--הרי זה ספק, ואסור שבעת ימים מעת לעת; ואם אכל אחר השבת, אינו לוקה כמו שביארנו.

ג שאיני שותה חודש זה--אסור בשאר החודש; אבל ביום ראש חודש יהיה מותר, אף על פי שהיה חודש חסר. שאיני טועם חודש אחד--אסור שלושים יום גמורין, מעת לעת. נדר חודש סתם--אסור שלושים יום מעת לעת, מספק.

ד שאיני אוכל בשר שנה זו--אפילו לא נשאר מן השנה אלא יום אחד, אין אסור אלא אותו היום; וביום ראש השנה, מותר. וראש השנה לנדרים, הוא יום ראש חודש תשרי. שאיני אוכל שנה אחת--הרי זה אסור שנה תמימה, מיום ליום; ואם נתעברה השנה, אסור בה ובעיבורה. שאיני אוכל שנה--הרי זה אסור מיום ליום, מספק כמו שביארנו.

ה שאיני שותה יין שבוע זה--אסור בשאר שני השבוע, ובשנת השמיטה; ואינו מותר אלא מראש השנה של מוצאי שביעית. שאיני שותה יין שבוע אחד--אסור שבע שנים גמורות, מיום ליום. אמר יובל זה--אסור בשאר שני היובל, ובשנת החמישים עצמה.

ו שאיני שותה יין עד ראש חודש אדר--אם הייתה שנה מעוברת, ולא ידע שהיא מעוברת כשנדר--אינו אסור אלא עד ראש חודש אדר ראשון; ואם נדר עד סוף אדר, הרי זה אסור עד סוף אדר שני. ואם ידע שהשנה מעוברת, ונדר עד ראש חודש אדר--אסור עד ראש חודש אדר שני.

ז האוסר עצמו בדבר עד הפסח--בין שאמר עד לפני הפסח, בין שאמר עד הפסח--אינו אסור אלא עד שיגיע בלבד; ואם אמר עד שיהיה הפסח--הרי זה אסור, עד שייצא הפסח. אמר עד הקציר או עד הבציר, או שאמר עד שיהיה הקציר או הבציר--אינו אסור אלא עד שיגיע.

ח זה הכלל: כל שזמנו קבוע ונדר עדיו, אינו אסור אלא עד שיגיע; ואם נדר עד שיהיה, הרי זה אסור עד שייצא. וכל שאין לו זמן קבוע, כגון זמן הקציר והבציר--בין שנדר עדיו, בין שנדר עד שיהיה--אין אסור אלא עד שיגיע.

ט האוסר עצמו בדבר עד הקיץ--הרי זה אסור עד שיתחילו אנשי המקום שנדר בו, להכניס כלכלות תאנים; עד הקציר--עד שיתחילו העם לקצור קציר חיטים, אבל לא קציר שעורים.

י פירש ואמר, עד שיעבור הקיץ--הרי זה אסור עד שיכפלו העם רוב המחצלאות שבמוקצה, שמייבשין עליהם תאנים וענבים לעשותן גרוגרות וצימוקים: הכול לפי מקום נדרו של נודר.

יא [י] כיצד: הרי שנדר בבקעה ואסר עצמו בדבר עד הקיץ, ועלה להר--אינו מסתכל בקיץ של מקום שהוא בו עתה, אם הגיע אם לא הגיע, אלא בקיץ של מקום שנדר בו, ועליו הוא סומך. וכן כל כיוצא בזה.

יב [יא] האוסר עצמו בדבר עד הגשם--הרי זה אסור עד זמן הגשמים, שהוא בארץ ישראל ראש חודש כסליו. הגיע זמן הגשמים--הרי זה מותר, בין ירדו גשמים בין לא ירדו; ואם ירדו גשמים משבעה עשר במרחשוון, הרי זה מותר. ואם אמר עד הגשמים--הרי זה אסור, עד שיירדו הגשמים: והוא, שיירדו מזמן רביעה שנייה, שהיא בארץ ישראל ומקומות הסמוכין לה, משלושה ועשרים במרחשוון ואילך. ואם פירש ואמר, עד שיפסקו הגשמים--הרי זה אסור עד שיעבור הפסח, בארץ ישראל ובמקומות שהן כמותה.

יג [יב] מי שהדיר את אשתו במרחשוון ואמר לה, שאין את נהנית לי מכאן ועד הפסח, אם תלכי לבית אביך מהיום ועד סוכות--הרי זו אסורה ליהנות לו מיד: גזירה, שמא תלך. ואם הלכה לפני הפסח, והרי הוא מהנה אותה לפני הפסח--הרי זה לוקה.

יד עבר הפסח--אף על פי שהלך התנאי--הרי זה אסור לנהוג חולין בנדרו, ולהניחה שתלך ותיהנה; אלא נוהג בה איסור עד החג כמו שנדר, ואף על פי שתלה הנדר באיסור זמן שעבר. וכן כל כיוצא בזה. ואם הלכה אחר הפסח, אינה אסורה מליהנות לו.

טו [יג] אמר לה שאין את נהנית לי עד החג, אם תלכי לבית אביך עד הפסח--אסורה ליהנות מיד. ואם הלכה לפני הפסח, ונמצא מהנה אותה--הרי זה לוקה; ואסורה בהניתו עד החג, ומותרת לילך לבית אביה משהגיע הפסח.

משנה תורה - ספר הפלאה - הלכות נדרים - הכול
פרק א ב ג ד ה ו ז ח ט י יא יב יג

יש לך שאלה או הערה? נא לכתוב לנו!