משנה תורה - ספר זמנים - הלכות עירובין - הכול
פרק א ב ג ד ה ו ז ח

## הלכות עירובין פרק ב

א אנשי חצר שעירבו כולן, חוץ מאחד מהן שלא עירב עימהן--בין מזיד, בין שוכח--הרי זה אוסר עליהן, ואסור לכולן להוציא מבתיהן לחצר או מחצר לבתיהן. ביטל להן זה שלא עירב רשות חצרו בלבד, הרי אלו מותרין להוציא ולהכניס מבתיהן לחצר ומחצר לבתיהן; אבל לביתו, אסור. ביטל להן רשות ביתו ורשות חצרו, הרי כולם מותרין: הן מותרין, מפני שעירבו והרי ביטל להן רשות ביתו וחצרו; וגם הוא מותר, מפני שלא נשאר לו רשות, והרי הוא כאורח אצלם, והאורח אינו אוסר.

ב המבטל רשותו סתם--רשות חצרו, ביטל; רשות ביתו, לא ביטל. והמבטל רשותו לבני חצר, צריך לבטל לכל אחד ואחד בפירוש, ואומר רשותי מבוטלת לך, ולך ולך; והיורש מבטל רשות, אף על פי שמת מורישו בשבת, שהיורש תחת מורישו הוקם לכל דבר, וביטול רשות בשבת מותר לכתחילה.

ג ביטלו אלו המערבין רשותן לזה שלא עירב--הוא מותר, שהרי נשאר לבדו; והם אסורין, שלא נשאר להן רשות, ואין אומרים יהיו כאורחים אצלו, שאין רבים אורחין אצל אחד.

ד היו אלו שלא עירבו שניים או יתר--אם ביטלו רשותם למערבין--המערבין מותרין, ואלו שלא עירבו אסורין. ואין המערבין יכולים לבטל רשותם לשניים שלא עירבו, שכל אחד מהן אוסר על חברו; ואפילו חזר האחד שלא עירב, וביטל רשותו לשני שלא עירב--הרי זה אסור, שבשעה שביטלו לו המערבין, אסור היה. אחד שעירב, אינו מבטל רשותו לאחד שלא עירב; אבל האחד שלא עירב, מבטל רשותו לאחד שעירב.

ה כשם שבעל בית זה מבטל לבעל בית זה רשותו בחצר אחת, כך מבטלין מחצר לחצר; ומבטלין, וחוזרין ומבטלין. כיצד: שניים ששרויים בחצר ולא עירבו--אחד מהן מבטל רשותו לשני, ונמצא השני מטלטל ברשותו שביטל לו חברו, עד שיעשה צרכיו; וחוזר השני ומבטל רשותו לראשון, ומטלטל הראשון ברשותו שביטל לו; וכן כמה פעמים. ויש ביטול רשות בחורבה, כדרך שהוא בחצר.

ו מי שביטל רשותו, וחזר וטילטל ברשות שביטל--אם במזיד הוציא--הרי זה אוסר עליהן, שהרי לא עמד בביטולו; ואם בשוגג הוציא--אינו אוסר, שהרי הוא עומד בביטולו. במה דברים אמורים, שלא קדמו והחזיקו אלו שביטל להן; אבל אם קדמו והחזיקו והוציאו--אם חזר הוא והוציא בין שוגג בין מזיד, אינו אוסר עליהן.

ז שני בתים בשני צידי רשות הרבים, והקיפום גויים מחיצה בשבת--אין מבטלין זה לזה, הואיל ואי אפשר להם לערב מאמש. אחד מבני חצר שמת, והניח רשותו לאחד מן השוק--אם מת מבעוד יום, הרי היורש שאינו מבני החצר אוסר עליהם; ואם מת משחשיכה, אינו אוסר עליהם. אחד מן השוק שמת, והניח רשותו לאחד מבני החצר--אם מבעוד יום מת--אינו אוסר, שהרי כולן מערבים; ואם מת משחשיכה--אוסר עליהם, עד שיבטל להן רשות מורישו.

ח ישראל וגר ששרויים במערה אחת, ומת הגר מבעוד יום--אף על פי שלא החזיק ישראל אחר בנכסיו עד שחשיכה--הרי זה המחזיק אוסר עד שיבטל, שהרי הוא כיורש; ואם מת הגר משחשיכה--אף על פי שהחזיק ישראל אחר בנכסיו--אינו אוסר עליו, אלא בהיתרו הראשון הוא עומד.

ט ישראל הדר עם הנוכרי או עם גר תושב בחצר, אינו אוסר עליו, שדירת הגוי אינה דירה, אלא כבהמה הוא חשוב. ואם היו שני ישראליים או יתר, וגוי שוכן עימהן--הרי זה אוסר עליהם; ודבר זה, גזירה--כדי שלא ישכנו גוי עימהן, שלא ילמדו ממעשיו. ולמה לא גזרו בישראל אחד וגוי אחד: מפני שאינו דבר מצוי--שהרי יפחד שמא יתייחד עימו ויהרגנו, וכבר אסרו להתייחד עם הגוי.

י שני ישראליים וגוי השוכנים בחצר אחת, ועירבו הישראליים לעצמן--לא הועילו כלום; וכן אם ביטלו לגוי, או ביטל להן, או ביטלו הישראליים זה לזה ונעשו כיחיד עם הגוי--לא הועילו כלום: שאין עירוב מועיל במקום גוי, ואין ביטול רשות מועיל במקום גוי; ואין להן תקנה--אלא שישכרו ממנו רשותו, וייעשה הגוי כאילו הוא אורח עימהן. וכן אם היו גויים רבים--משכירין רשותם לישראליים, והישראליים מערבין ומותרין. וישראל אחד ששכר מן הגוי--מערב עם שאר הישראליים, ויותרו כולם; ואין כל אחד ואחד, צריך לשכור מן הגוי.

יא שתי חצרות זו לפנים מזו, וישראל אחד וגוי דרים בפנימית וישראל אחד בחיצונה, או שהיה ישראל וגוי בחיצונה וישראל אחד בפנימית--הרי זה אוסר על החיצונה עד שישכור ממנו, שהרי רגלי שני ישראליים וגוי מצויים שם; והפנימי, מותר בפנימית.

יב שוכרין מן הגוי אפילו בשבת, שהשכירות כביטול רשות היא, שאינה שכירות ודאית, אלא היכר בלבד; לפיכך שוכרין מן הגוי אפילו בפחות משווה פרוטה, ואשתו של גוי משכרת שלא מדעתו. וכן שכירו או שמשו, משכירין שלא מדעתו; ואפילו היה שכירו או שמשו ישראלי, הרי זה משכיר שלא מדעתו. שאל מן הגוי מקום להניח בו חפציו, והשאילו--הרי נשתתף עימו ברשותו, ומשכיר שלא מדעתו. היו לגוי שני שכירים או שמשים או נשים רבות--אם השכיר אחד מהן, דייו.

יג שני ישראליים וגוי הדרים בחצר אחת, ושכרו מן הגוי בשבת--חוזר האחד ומבטל רשותו לשני, ומותר; וכן אם מת הגוי בשבת--מבטל הישראלי לישראלי האחר, ויהיה מותר לטלטל.

יד גוי שהשכיר מגוי--אם אין הראשון יכול להוציא הגוי השני עד שישלים זמן שכירותו--שוכרין מזה הגוי השני, שהרי נכנס תחת הבעלים; ואם יש רשות לראשון להוציא את הגוי השוכר ממנו בכל עת שירצה--אם לא היה השני עומד ושכרו הישראליים מן הראשון, הרי אלו מותרין.

טו חצר שישראליים וגוי שרויין בה, והיו חלונות פתוחות מבית ישראלי זה לבית ישראלי זה, ועשו עירוב דרך חלונות--אף על פי שהן מותרין להוציא מבית לבית דרך חלונות, הרי הן אסורין להוציא מבית לבית דרך פתחים, מפני הגוי, עד שישכיר: שאין רבים נעשים בעירוב כיחיד, במקום הגוי.

טז ישראל שהוא מחלל שבת בפרהסיה, או שהוא עובד עבודה זרה--הרי הוא כגוי לכל דבריו; ואין מערבין עימו, ואינו מבטל--אלא שוכרין ממנו כגוי. אבל אם היה מן המינים שאין עובדין עבודה זרה, ואין מחללין שבת, כגון צדוקיין ובייתוסיין, וכל הכופרים בתורה שבעל פה--כללו של דבר, כל מי שאינו מודה במצות עירוב--אין מערבין עימו, לפי שאינו מודה בעירוב, ואין שוכרין ממנו, לפי שאינו כגוי; אבל מבטל הוא רשותו לישראל הכשר, וזו היא תקנתו. וכן אם היה ישראל אחד כשר, וזה הצדוקי בחצר--הרי זה אוסר עליו, עד שיבטל לו.

משנה תורה - ספר זמנים - הלכות עירובין - הכול
פרק א ב ג ד ה ו ז ח

יש לך שאלה או הערה? נא לכתוב לנו!