משנה תורה - ספר קדושה - הלכות איסורי ביאה - הכול
פרק א ב ג ד ה ו ז ח ט י יא יב יג יד טו טז יז יח יט כ כא כב

## הלכות איסורי ביאה פרק ג

א הבא על אשת קטן, אפילו הייתה יבמה שבא עליה בן תשע שנים ויום אחד--הרי זה פטור; וכן הבא על אשת חירש ושוטה, ואשת טומטום ואנדרוגינוס, והחירשת והשוטה אשת הפיקח, ועל אישה שהיא מקודשת בספק או מגורשת בספק--כולן פטורין. ואם היו מזידין, מכין אותן מכת מרדות.

ב הבא על הקטנה אשת הגדול--אם קידשה אביה, הרי זה בחנק; והיא פטורה מכלום, ונאסרה על בעלה כמו שביארנו בהלכות סוטה. ואם היא בת מיאון, מכין אותו מכת מרדות; והיא מותרת לבעלה, ואפילו היה כוהן.

ג בת כוהן שזינתה כשהיא אשת איש--בין שהיה בעלה כוהן בין שהיה ישראל, ואפילו היה בעלה ממזר או נתין או שאר מחוייבי לאוין--הרי זו בשריפה, שנאמר "ובת איש כוהן, כי תיחל לזנות . . . באש תישרף" (ויקרא כא,ט); ובועלה, בחנק. וכן בת ישראל אשת כוהן, בחנק כדין כל אשת איש.

ד הבא על נערה מאורסה, שניהן בסקילה. ואינן חייבין סקילה עד שתהיה נערה בתולה מאורסה, והיא בבית אביה; הייתה בוגרת, או שנכנסה לחופה אף על פי שלא נבעלה, אפילו מסרה האב לשלוחי הבעל וזינת בדרך--הרי זו בחנק. [ה] והבא על קטנה מאורסה בבית אביה--הוא בסקילה, והיא פטורה. ונערה מאורסה בת כוהן שזינת, בסקילה.

ה [ו] באו עליה עשרה, והיא בתולה ברשות אביה, זה אחר זה--הראשון בסקילה, וכולן בחנק. במה דברים אמורים, שבאו עליה כדרכה; אבל אם באו עליה שלא כדרכה--עדיין היא בתולה, וכולן בסקילה.

ו [ז] נערה מאורסה שהייתה משוחררת או גיורת--אף על פי שנשתחררה או נתגיירה, והיא פחותה מבת שלוש שנים--הרי זו בחנק ככל אשת איש.

ז [ח] דין חדש יש במוציא שם רע, ומה הוא החידוש: שאם נמצא הדבר אמת, ובאו עדים שזינתה כשהייתה נערה מאורסה, ואף על פי שזינתה אחר שיצאה מבית אביה, ואפילו זינתה אחר שנכנסה לחופה קודם בעילת הבעל--סוקלין אותה על פתח בית אביה; אבל שאר נערות מאורסות שלא היה להן דין הוצאת שם רע, שזינו מאחר שיצאו מבית האב--הרי הן בחנק כמו שביארנו.

ח הא למדת, שבאשת איש שלוש מיתות--יש אשת איש שהיא בחנק, ויש אשת איש שהיא בשריפה, ויש אשת איש שהיא בסקילה.

ט והיכן סוקלין את נערה מאורסה שזינתה: אם זינתה בבית אביה--אף על פי שלא העידו עליה העדים אלא אחר שבאה לבית חמיה, הרי זו נסקלת על פתח בית אביה; זינת בבית חמיה קודם שימסור אותה האב--אף על פי שהעידו עליה אחר שחזרה לבית אביה, הרי זו נסקלת על פתח שער העיר ההיא. [י] באו העדים אחר שבגרה, או אחר שבעלה בעלה--אף על פי שהעידו שזינתה בבית אביה כשהייתה נערה, הרי זו נסקלת בבית הסקילה. [יא] הייתה הורתה שלא בקדושה, ולידתה בקדושה--נסקלת על פתח שער העיר.

י כל מי שמצותה לסקול אותה על פתח שער העיר--אם הייתה עיר שרובה גויים, סוקלין אותה על פתח בית דין. וכל מי שמצותה לסקול אותה על פתח בית אביה--אם לא היה לה אב, או שהיה לה אב ולא היה לו בית--הרי זו נסקלת בבית הסקילה, ולא נאמר "פתח בית אב" (ראה דברים כב,כא) אלא למצוה.

יא [יב] הבא על ערווה מן העריות ביאות הרבה--חייב כרת או מיתת בית דין, על כל ביאה וביאה: אף על פי שאין בית דין יכולין להמית אלא מיתה אחת, הרי הביאות נחשבות לו בעבירות הרבה. וכן אם בא ביאה אחת שחייבין עליה משמות הרבה--אם היה שוגג, מביא קרבן על כל שם ושם, אף על פי שהיא ביאה אחת, כמו שיתבאר בהלכות שגגות; ואם היה מזיד, הרי זו נחשבת לו בעבירות הרבה. וכן יש בא ביאה אחת, ולוקה עליה מלקייות הרבה כמו שיתבאר.

יב [יג] שפחה חרופה האמורה בתורה--היא שחצייה שפחה וחצייה בת חורין, ומקודשת לעבד עברי: שנאמר "לא יומתו, כי לא חופשה" (ויקרא יט,כ)--הא אם נשתחררה כולה, חייבין עליה מיתת בית דין, שהרי תיעשה אשת איש גמורה, כמו שביארנו בהלכות אישות.

יג [יד] ביאת שפחה זו, משונה מכל ביאות אסורות שבתורה--שהרי היא לוקה, שנאמר "ביקורת תהיה" (ויקרא יט,כ); והוא חייב קרבן אשם, שנאמר "והביא את אשמו" (ויקרא יט,כא). ואחד שוגג ואחד מזיד בשפחה חרופה, מביא אשם; והבא עליה ביאות הרבה, בין בזדון בין בשגגה--מביא אשם אחד. אבל היא חייבת מלקות על כל ביאה וביאה, אם הייתה מזידה, כשאר חייבי לאוין.

יד [טו] המערה בשפחה חרופה, ולא גמר ביאתו--פטור: עד שיגמור ביאתו. ואינו חייב אלא על הגדולה, הבעולה, המזידה, וברצונה; אבל אם הייתה קטנה, או שלא הייתה בעולה, או שהייתה שוגגת, או אנוסה, או ישנה--פטור. וכן אם בא עליה שלא כדרכה, פטור--שבשפחה חרופה, לא השווה ביאה כדרכה לביאה שלא כדרכה: שנאמר "שכבת זרע" (ויקרא יט,כ). אבל בשאר ביאות, לא חלק בין ביאה לביאה: שנאמר "משכבי אישה" (ויקרא יח,כב; ויקרא כ,יג), מגיד הכתוב ששני משכבות לאישה.

טו [טז] כל מקום שאמרנו בשפחה חרופה שהוא פטור--הוא פטור מן הקרבן, והיא פטורה מן המלקות; אבל מכין אותן מכת מרדות מדבריהם, אם היו שניהן מזידין וגדולים.

טז [יז] בן תשע שנים ויום אחד שבא על שפחה חרופה--היא לוקה, והוא מביא קרבן: והוא שתהיה גדולה ובעולה וברצונה, כמו שביארנו--שאין האיש חייב קרבן עד שתתחייב היא מלקות, שנאמר "ביקורת תהיה . . . והביא את אשמו" (ויקרא יט,כ-כא).

משנה תורה - ספר קדושה - הלכות איסורי ביאה - הכול
פרק א ב ג ד ה ו ז ח ט י יא יב יג יד טו טז יז יח יט כ כא כב

יש לך שאלה או הערה? נא לכתוב לנו!