משנה תורה - ספר שופטים - הלכות אבל - הכול
פרק א ב ג ד ה ו ז ח ט י יא יב יג יד

## הלכות אבל פרק ב

א אלו שאדם חייב להתאבל עליהן דין תורה--אימו ואביו, בנו ובתו, אחיו ואחותו מאביו. ומדבריהם--שיתאבל האיש על אשתו הנשואה, וכן האישה על בעלה, ומתאבל על אחיו ועל אחותו שהן מאימו.

ב אפילו הכוהן, שאינו מיטמא לאחיו ואחותו מאימו, ולא לאחותו הנשואה, אף על פי שהיא מאביו--מתאבל הוא עליהן; ואם הייתה אחותו זו הנשואה מאביו, הרי הוא מתאבל עליה דין תורה.

ג בנו או אחיו הבא מן השפחה, או מן הנוכרית--אינו מתאבל עליהן כלל. וכן מי שנתגייר הוא ובניו, או נשתחרר הוא ובניו--אין מתאבלין זה על זה. וכן אשתו ארוסה, אינו מתאבל עליה ולא אונן; וכן היא לא אוננת ולא מתאבלת עליו.

ד כל הקרובים שהוא חייב להתאבל עליהן--הרי זה מתאבל עימהם בפניהם, מדברי סופרים. כיצד: הרי שמת בן בנו, או אחי בנו, או אם בנו--חייב לקרוע בפני בנו, ולנהוג אבילות בפניו; אבל שלא בפניו, אינו חייב. וכן בשאר הקרובים.

ה אשתו הנשואה--אף על פי שהוא מתאבל עליה--אינו מתאבל עימה על שאר קרוביה, אלא על אביה ועל אימה בלבד: משום כבוד אשתו, נוהג אבילות עליהן בפניה.

ו כיצד: מי שמתה חמותו או חמיו--כופה מיטתו, ונוהג אבילות עם אשתו בפניה; אבל שלא בפניה, אינו נוהג אבילות. וכן האישה שמת חמיה או חמותה--נוהגת אבילות, בפני בעלה. אבל שאר קרוביהן--כגון שמת אחי אשתו או בנה, והאישה שמת אחי בעלה או בנו--אין מתאבלין זה עם זה.

ז וכן ייראה לי שאם מתה אשת קרובו או בעל קרובתו, כגון שמתה אשת בנו או בעל בתו--אינו חייב להתאבל עימהן. וכן כל כיוצא בזה.

ח [ו] כמה חמורה מצות אבל--שהרי הכוהן נדחית לו הטומאה מפני קרוביו, כדי שיתעסק עימהן ויתאבל עליהן: שנאמר "כי, אם לשארו, הקרוב, אליו: לאימו ולאביו . . . לה, ייטמא" (ויקרא כא,ב-ג), מצות עשה--שאם לא רצה להיטמא, מטמאין אותו בעל כורחו.

ט במה דברים אמורים, בזכרים שהוזהרו על הטומאה. אבל הכוהנות--הואיל ואינן מוזהרות על הטומאה, כך אינן מצוות להיטמא לקרובים: אלא אם רצו, מיטמאות; ואם לא רצו, לא ייטמאו.

י [ז] אשתו של כוהן--מיטמא לה על כורחו, ואינו מיטמא לה אלא מדברי סופרים: עשו אותה כמת מצוה--כיון שאין לה יורש אלא הוא, לא תמצא מי שיתעסק בה אלא הוא. ואינו מיטמא אלא לנשואה בלבד; אבל הארוסה, לא ייטמא לה.

יא [ח] וכן כל אותן שאמרנו שאין מתאבלין עליהן, כגון הרוגי בית דין, והפורשים מדרכי ציבור, והנפלים, והמאבד עצמו לדעת--אין הכוהן מיטמא להן.

יב ועד מתיי הוא מצווה להיטמא לקרוביו, עד שייסתם הגולל. אבל מאחר שנסתם הגולל, הרי הן כשאר כל המתים--שאם ניטמא בהן, לוקה.

יג [ט] אשתו הפסולה, אינו מיטמא לה; לפיכך מי ששמעה שמת בעלה ונישאת, ובא בעלה--שניהן אין מיטמאין לה, שהרי היא פסולה לשניהן. אבל מיטמא הוא לאימו, אף על פי שהיא חללה; וכן מיטמא לבנו ולבתו ולאחיו ולאחותו, אף על פי שהן פסולין--אפילו היו ממזרין, מיטמא להן.

יד [י] אחותו הנשואה--אינו מיטמא לה, אף על פי שהיא נשואה לכוהן: שנאמר "הבתולה הקרובה אליו, אשר לא הייתה לאיש" (ויקרא כא,ג). "הבתולה", פרט לאנוסה ומפותה; יכול שאני מוציא אף הבוגרת, או מוכת עץ--תלמוד לומר "אשר לא הייתה לאיש", מי שהוויתה בידי איש.

טו "אשר לא הייתה לאיש" (ויקרא כא,ג)--פרט לארוסה, שאינו מיטמא לה, אף על פי שהיא ארוסה לכוהן. [יא] נתגרשה אחותו מן האירוסין, מיטמא לה--שנאמר "הקרובה אליו" (שם), להביא את המתגרשת מן האירוסין. [יב] אחיו ואחותו מאימו, אינו מיטמא להן: שנאמר "ולבנו ולבתו ולאחיו. ולאחותו" (ויקרא כא,ב-ג)--מה בנו הראוי לירושתו, אף אחיו ואחותו הראויים לירושתו.

טז [יג] הספקות, אינו מיטמא להן: שנאמר "לה, ייטמא" (ויקרא כא,ג)--מיטמא הוא על הוודאי, ואינו מיטמא על הספק. לפיכך הוולדות שנתערבו, והבן שהוא ספק בן שבעה לאחרון או בן תשעה לראשון, וכן כל כיוצא בהן--אינו מיטמא להן מספק. וכן כל המתגרשת ספק גירושין, או בגט פסול--אינו מיטמא לה.

יז [יד] אין הכוהן מיטמא לאבר מן החי מאביו, ולא לעצם מעצמות אביו. וכן המלקט עצמות אביו--אינו מיטמא להן, אף על פי שהשדרה קיימת. [טו] נקטע ראשו של אביו, אינו מיטמא לו: שנאמר "לאביו" (ויקרא כא,ב)--בזמן שהוא שלם, ולא בזמן שהוא חסר. וכן שאר הקרובים.

יח הטומאה לקרובים דחויה היא, ולא הותרה לכול. לפיכך אסור לכוהן להיטמא למת, אפילו בעת שמיטמא לקרוביו--שנאמר "לה, ייטמא" (ויקרא כא,ג), אינו מיטמא לאחרים עימה: שלא יאמר הואיל וניטמאתי על אבי, אלקט עצמות פלוני, אגע בקבר פלוני.

יט לפיכך כוהן שמת לו מת--צריך להיזהר ולקוברו בסוף בית הקברות, כדי שלא ייכנס לבית הקברות, ולא ייטמא בקברות אחרים, כשיקבור מתו.

משנה תורה - ספר שופטים - הלכות אבל - הכול
פרק א ב ג ד ה ו ז ח ט י יא יב יג יד

יש לך שאלה או הערה? נא לכתוב לנו!