משנה תורה - ספר זרעים - הלכות כלאיים - הכול
פרק א ב ג ד ה ו ז ח ט י

## הלכות כלאיים פרק ה

א הזורע שני מיני תבואה או שני מיני ירקות, עם זרע הכרם--הרי זה לוקה שתיים: אחת משום "שדך לא תזרע כלאיים" (ויקרא יט,יט), ואחת משום "לא תזרע כרמך, כלאיים" (דברים כב,ט). [ב] ואינו לוקה משום זורע כלאי הכרם, עד שיזרע בארץ ישראל חיטה ושעורה וחרצן במפולת יד; וכן אם חיפה אותם בעפר, לוקה.

ב וכן אם זרע שני מיני ירק וחרצן, או זרע אחד ירק וזרע אחד מין תבואה וחרצן, במפולת יד--הרי זה לוקה. [ג] ואינו חייב מן התורה אלא על קנבס, ופול, וכיוצא בהן מזרעים שנגמרים עם גמר תבואת הכרם; אבל שאר הזרעים, אסורים מדבריהם.

ג וכן אסור מדבריהם לזרוע כלאי הכרם, בחוצה לארץ. [ד] ולמה אסרו לזרוע כלאי הכרם בחוצה לארץ, ולא אסרו כלאי זרעים: מפני שכלאי הכרם חמורין הם--שאם נזרעו בארץ ישראל, הרי הן אסורין בהניה; וכיון שהן אסורין בהניה בארץ, אסרו לזורען בחוצה לארץ. [ה] ואין עודרין עם הגוי בכלאיים, אבל עוקרין עימו כדי למעט התפלה.

ד [ו] אין אסור משום כלאי הכרם, אלא מיני תבואה ומיני ירקות בלבד. אבל שאר מיני זרעים, מותר לזורען בכרם; ואין צריך לומר, שאר אילנות.

ה [ז] אסור לזרוע ירקות או תבואה בצד הגפנים, או ליטע גפן בצד הירק או תבואה. ואם עשה כן--אף על פי שאינו לוקה, הרי זה קידש; ונאסרו שניהם בהניה--הירק או התבואה, והגפנים. ושורפין את שתיהן, שנאמר "פן תקדש, המלאה הזרע" (דברים כב,ט); ואפילו הקש של תבואה, והעצים של גפנים האלו--אסורין בהניה, ושורפין אותם. ולא יסיק בהן תנור וכיריים, ולא יבשל בהם בשעת שריפתן.

ו [ח] אחד הנוטע, ואחד המקיים כגון שראה כלאיים צמחו בכרמו והניחם--הרי זה קידש. ואין אדם מקדש, דבר שאינו שלו; לפיכך המסכך גפנו על גבי תבואתו של חברו--קידש גפנו, ולא נתקדשה התבואה. סיכך גפן חברו על תבואתו--קידש תבואתו, ולא קידש גפן חברו; סיכך גפן חברו על תבואת חברו, לא קידש אחד מהן. ומפני זה, הזורע כרמו בשביעית--לא קידש.

ז [ט] הרואה כלאיים בכרם חברו, וקיימו--הרי זה הרואה, אסור בהניתן; וכל אדם, מותרין בהן. ואילו קיימן בעל הכרם--היה מקדש אותן לכל אדם, כמו שביארנו.

ח [י] האנס שזרע כלאיים בכרם חברו--אם נשתקעו הבעלים, אף על פי שלא נתייאשו--הרי זה קידש מן התורה; ואם לא נשתקעו הבעלים, אף על פי שנתייאשו--אינו מקדש אלא מדברי סופרים.

ט [יא] הרוח שעקרה פאירות הגפן, ושלחה אותן על התבואה--יגרור אותן מיד; ואם אירעו אונס, ולא סילקן--הרי אלו מותרין, ולא נתקדשו.

י [יב] אנס שזרע הכרם--כשייצא האנס--יקצור הזרע מיד, ואפילו בחולו של מועד. ואם לא מצא פועלים, יוסיף להן עד שליש בשכרן; ביקשו ממנו יותר מכאן, עד שלא מצא פועלים--הרי זה מבקש בנחת וקוצר. ואם נשתהה הזרע עד שהגיע לעונת שיקדש--הרי זה יקדש, וייאסרו שניהם.

יא [יג] מאימתיי תבואה או ירק מתקדשין, משישרישו; ענבים, משייעשו כפול הלבן: שנאמר "המלאה הזרע אשר תזרע, ותבואת, הכרם" (דברים כב,ט)--עד שיזריע זה, ויהיה זה תבואה; אבל תבואה שיבשה כל צורכה, וענבים שבשלו כל צורכן--אינן מתקדשות.

יב כיצד: תבואה שיבשה כל צורכה, ובא ונטע גפן בתוכה, וכן ענבים שבשלו כל צורכן, וזרע תבואה או ירק בצידן--אף על פי שזה אסור, אינן מתקדשות.

יג [יד] כרם שלא הגיעו ענביו להיות כפול הלבן, אלא עדיין הן בוסר, וזרע בתוכו ירק או תבואה, והשרישו--הרי זה לא קידש. ואף על פי כן קונסין אותו, ואוסרין את הזרע; אבל הבוסר, מותר. ואם עקר הזרע קודם שייעשו הענבים כפול הלבן, הרי הוא מותר בהניה. מקצתן נעשו כפול הלבן, ומקצתן לא נעשו--את שנעשו, נתקדשו; ושלא נעשו, מותרין.

יד [טו] ענבים שנעשו כפול הלבן, וזרע בצידן תבואה או מיני ירקות, וליקט הזרע קודם שישריש--הרי זה מותר בהניה; ואם השריש, אסור.

טו [טז] גפן שיבשו העלין שלה, ונפלו כדרך שתיבש הגפן בימי הקור--אסור לזרוע בצידה ירק או תבואה; ואם זרע, לא קידש. וכן הזורע בעציץ שאינו נקוב, המונח בכרם--לא קידש; ומכין אותו מכת מרדות. אבל עציץ נקוב, הרי הוא כארץ.

טז [יז] היה עובר בכרם ונפלו ממנו זרעים, או שיצאו מן הזבלים או עם המים, או שהיה זורע או זורה בשדה לבן וסיערתו הרוח לאחוריו ונפלו הזרעים בכרם, וצמחו--הרי זה לא נתקדש: שנאמר "אשר תזרע" (דברים כב,ט), וזה לא זרע. וחייב לעקור, כשיראה; ואם קיימן, הרי זה קידש.

יז סיערתו הרוח לפניו, וראה הזרעים שנפלו לכרם--הרי זה כזורע. וכיצד יעשה: אם צמחו העשבים--יהפוך אותם במחרשה, ודייו. ואם מצאן שנעשו אביב--ינפץ אותו אביב כדי להשחיתו, שהכול אסור בהניה; ואם מצאה שנעשת דגן, הרי זו תישרף. ואם ראה אותן, וקיימן--הרי אלו יישרפו עם הגפנים הסמוכות להן.

יח הרואה בכרם עשב שאין דרך בני אדם לזורעו--אף על פי שהוא רוצה בקיומו לבהמה או לרפואה, הרי זה לא קידש: עד שיקיים דבר שכמוהו מקיימין, רוב העם באותו מקום. כיצד: המקיים קוצים בכרם בערב, שרוצים בקוצים לגמליהם--הרי זה קידש.

יט האירוס והקיסוס ושושנת המלך ושאר כל מיני זרעים, אינן כלאיים בכרם; והקנבס והקינרס וצמר גפן, הרי הן כשאר מיני ירקות ומקדשים בכרם. וכן כל מיני דשאים שעולין מאליהן בשדה, הרי הן מקדשין בכרם. ופול המצרי, מין זרעים ואינו מקדש.

כ הקנים והוורד והאטדין--מיני אילן, ואינן כלאיים בכרם. [כ] זה הכלל--כל המוציא עלין מעיקרו, הרי זה ירק; וכל שאינו מוציא עלין מעיקרו, הרי זה אילן. והצלף, אילן לכל דבר.

כא הרואה ירק בכרם ואמר, כשאגיע לו אלקטנו--מותר; הגיע לו, ועבר מעליו ואמר, כשאחזור לו אלקטנו--אם שהה עד שהוסיף אחד ממאתיים, הרי זה קידש.

כב וכיצד משערין שיעור זה: רואין אם נחתך ירק זה או מין תבואה זה מן הארץ, בכמה זמן ייבש--הגע עצמך שייבש עד שלא תישאר בו ליחה, במאה שעה. אם נשתהה בארץ משהגיע לו חצי שעה, הרי הוסיף במאתיים ואסור; ואם נשתהה פחות מחצי שעה, מותר.

כג אסור לעבור בעציץ נקוב שזרוע בו ירק, בתוך הכרם; ואם הניחו תחת הגפן, ונשתהה שם בארץ כדי להוסיף אחד ממאתיים--הרי זה קידש.

כד בצל שנטעו בכרם, ואחר כך נעקר הכרם, ואחר כך צמחו הבצלים מן העיקר הנטוע--אף על פי שרבו הגידולים על עיקרו במאתיים, הרי אותו העיקר באיסורו: שאין גידולי היתר, מעלין את העיקר האסור.

משנה תורה - ספר זרעים - הלכות כלאיים - הכול
פרק א ב ג ד ה ו ז ח ט י

יש לך שאלה או הערה? נא לכתוב לנו!